Hlavná strana
Fond na podporu umenia nenesie žiadnu zodpovednosť za úplnosť, správnosť a pravdivosť, ako ani za legalitu údajov uvedených v tejto časti webového portálu FPU. Všetky zverejnené informácie, v textovej, hypertextovej alebo obrazovej forme sú výlučnou zodpovednosťou prijímateľa finančných prostriedkov poskytnutých Fondom na podporu umenia, ktorý preberá zodpovednosť za zverejnené informácie súhlasom s podmienkami FPU a samotným zverejnením informácií na webovom portáli FPU.
V prípade zistenia, že boli prijímateľom finančnej podpory poskytnutej Fondom na podporu umenia zverejnené nevhodné alebo hanlivé informácie, ktoré sú v rozpore s pravidlami FPU, morálkou a etiketou, Fond na podporu umenia má právo takéto informácie okamžite odstrániť z tejto časti webového sídla. Nevhodný obsah zverejnených príspevkom môžete nahlásiť na e-mailovej adrese propagacia@fpu.sk.
Veronika Rónaiová - Dedičstvo
![](https://podpora.fpu.sk/propagations/2566/3995.jpg)
Veronika Rónaiová sa v poli intermedializovanej
maľby a intermedializovaného obrazu suverénne pohybuje už takmer dve desaťročia.
To, čo sa pre jej tvorbu na začiatku milénia stalo príznačným a pretrváva
dodnes, je predovšetkým situovanie obrazu do „rozšíreného“ poľa, no nielen
v zmysle narúšania jeho prirodzených hraníc – vytváraním inštalácií pozostávajúcich
z malieb, PC printov, kresieb na papieri, fóliách alebo uhľom priamo na
stenu, ktoré realizuje in-situ, ale aj stratégiou tzv. „mapovania priestoru“
(termín autorky), kde prostredníctvom kresieb komentuje spravidla nevýstavné
priestory. Druhým koncepčným ťažiskom jej tvorby je citácia, ktorej práve
rozšírené pole obrazu pridáva nové súvislosti a možnosti. Vtedy sa v citáciách
začala sústreďovať na vlastnú tvorbu, jej projekty – mixmediálne obrazové
inštalácie, autorkou definované jedno globálne dielo, sú opätovnými reflexiami,
v ktorých sa odkrývajú a prelínajú, a tým znova sprítomňujú,
vrstvy jej uvažovania, zviazané s konkrétnym časovým momentom.
Tento
aspekt, ktorý prirodzene navádza k úvahám o vzťahu k vlastnej
kreativite, sa v priebehu posledných rokov u Veroniky Rónaiovej
(obdobne ako v prípade formálnej stránky tvorby: prechod od závesného obrazu
k obrazovej inštalácii) otvára, výtvarníčka komentuje svoju autorskú
pozíciu v štruktúrach, kde je súčasťou privátnej rodinnej sféry, a v širšom
ponímaní - výtvarnej a umeleckej komunity (jej projekty Sociálna sonda I –
III). Vzťah – výtvarný i osobný s najbližšími i kolegami, chápe ako
komunikáciu s nimi, no i prieskum, vzorku spodobujúcu
a definujúcu jej status výtvarníčky.
Medzníkom,
kde táto línia autorkinho uvažovania získala konkrétny tvar a bola nasmerovaná
do jej privátna, je prítomná séria premalieb obrazov jej otca, maliara Juliána
Fila (vystavená v roku 2012 v Roman Fečík Gallery), momentálne
doplnená ďalšími dielami. V súvislosti s aktuálnym projektom sa dá
pokladať za jeho ideové východisko. Cyklus pôvodne piatich premalieb obrazov otca,
ktoré po jeho smrti zdedila, sú metaforicky povedané, dialógom medzi nimi, no
i zásahom do spomienok na otca, ktoré jednotlivé obrazy fyzicky zastupujú.
Na pozadí tejto „herézy“ (termín výtvarného kritika R. Gregora, ktorý ho v súvislosti
s týmito Rónaiovej zásahmi uplatnil), tohto znesvätenia autonómneho
umeleckého vyjadrenia - ako môžu na prvý pohľad pre nezainteresovaného pôsobiť,
môžeme však okrem (v tomto prípade naozaj radikálneho) gesta apropriácie
(privlastnenia si iného umeleckého diela), rozvinúť úvahu o znejasnení
kontúr autorstva (k signatúre J. Fila
pridala umelkyňa svoju), no aj o pevnej viere autorky v jeho
opodstatnenosť. Bolo pre ňu najmä pokračovaním konfrontácie ich umeleckých
názorov, spodobením ich vzťahu: otec – dcéra a umelec – umelkyňa, ktorý
ona aj (zrejme viac podprahovo) z rodovej perspektívy takto vyjadruje.
Aktuálna výstava je poňatá ako
viacero celkov referujúcich o vzťahu Veroniky Rónaiovej k dielam
a ďalším reáliám, ktoré sú zdedené po rodičoch - umelcoch otcovi Juliánovi
Filovi a matke Márii Filovej, ale aj o tom, ako umelkyňa vníma
dedičstvo - diela rodičov sú jednak výtvarné práce, no i spomienky na nich zároveň.
Výstava je tak vyjadrením možností ako narábať so spomienkami, tiež ako ich opätovne
sprítomňovať, no predovšetkým - v terajších časových súradniciach meniť
ich povahu, či pridávať im iné súvislosti. Rozsiahla obrazová inštalácia vo
vstupnej miestnosti a kolekcia diel napravo od neho nie je súvislým lineárnym
rozprávaním (rozpamätávaním sa skrz zdedené), naopak, je sústavou fragmentov,
kde sa stretáva minulosť s prítomnosťou a do veľkej miery dochádza
k „preformátovávaniu“ spomínaného. Deje sa to prostredníctvom textov písaných
na stenu či komentárov (konkrétnych výrokov jej rodičov), umiestnených pri ich
dielach, alebo zásahom do diel otca – v tomto prípade vložením obrazu
iného umelca alebo dokonca jeho manželky M. Filovej - ako manifestácie aktu ich
vzájomnej umeleckej názorovej konfrontácie, ktorá určite v minulosti
prebiehala, no v takejto forme, akou ju Veronika Rónaiová teraz zhmotňuje,
by bola pre nich nemysliteľná. Podobným konfrontačným princípom je vyskladaná
i časť inštalácie so zrkadlom. Tieto formy autorských „korekcií“ Veroniky
Rónaiovej - viditeľné nielen v priamych zásahoch do obrazov otca,
v kresbách a textoch na stene môžeme vnímať aj
ako sústavu jednotlivín, no podobne, tu opäť (ako v prípade viacerých
predošlých autorkiných projektov) je zmýšľaná a prezentovaná ako komplex –
celostná obrazová inštalácia, ktorá spodobuje pokračovanie dialógov – osobných,
i na tému umenia a ich tvorby medzi rodičmi a výtvarníčkou.
Považská galéria umenia v Žiline
Celkový rozpočet:
4 580,00 €
Výška podpory:
4 000,00 €